Herää. Seota. Vedä itsesi.
Anna se minulle!
Tässä ei ole enää vain jääkarhuista kysymys.
Juurikin nyt sivilisaation kohtalo on veitsenterällä.
Tavasta, jolla tähän asti olemme laskeskeneet ilmastonmuutoksen tulevia vaikutuksia,
on puuttunut eräs todella olennainen palanen.
Olemme nyt vaarallisen lähellä maailman ilmastojärjestelmän keikahduspistettä
- pistettä, josta ei ole paluuta -
jonka jälkeen todella vakavat muutokset käyvät vääjäämättömiksi.
Ajattelepa asiaa vaikka näin:
Viimeiset kolme miljoonaa vuotta
planeettamme on ollut kahdesta jommassa kummassa vakaassa tilassa,
pienet muutokset auringon säteilyssä työnsivät meidät yhdestä toiseen.
Kun olemme tässä kylmemmässä notkossa, planeetalla on jääkausi.
Ollessamme lämpimämmässä, planeetan ilmasto on kutakuinkin kuin nykyisin
ja on ollut kautta koko ihmishistorian.
Ongelmana on, että fossiilisten polttoaineitten käyttömme
työntää meitä yhä enemmän pois pienestä, vakaasta kuopastamme
ja ylös tämän kukkulan rinnettä.
Keikahduspiste on kohta, jossa saavutamme kukkulan laen
eikä meidän enää tarvitse jatkaa työntämistä
pitääksemme planeetan liikkeessä kohti paljon kuumempaa paikkaa.
Se vain jatkaa pyörimistään eteenpäin, aivan omin avuin.
Tämä piste on olemassa ilmastomekanismeihin kuuluvien positiivisten takaisinkytkentöjen {or}
Pisteen aiheuttaa liuta ilmastomekanismeihin kuuluvia positiivisia takaisinkytkentöjä,
takia, jotka voivat vahvistaa ihmisen aiheuttaman lämpenemisen vaikutuksia {or}
jotka voivat voimistaa ihmisen aiheuttaman lämpenemisen vaikutuksia kohti nopeaa muutosta.
Eräs niistä on albedovaikutus.
Vaaleat pinnat heijastavat enemmän auringon säteilyä kuin tummat,
joten kasvihuonekaasujen lämmittäessä koko ilmastoa, jää ja lumi sulavat
ja jäljelle jää tummaa merta tai maata.
Pinnat imevät nyt entistä enemmän säteilylämpöä - siis lisää lämmintä
sulattamaan lisää jäätä ja lunta ja niin edelleen.
Itse asiassa tiivistymätön vesihöyry on hiilidioksidiakin tärkeämpi kasvihuonekaasu.
Vaikka emme varsinaisesti vesihöyryä paljon tuotakaan,
planeetan lämmetessä höyrystyminen voimistuu
lisäten kosteutta ja paksuntaen Maan lämpövuorta,
joka puolestaan nostaa lämpötiloja, mikä taas voimistaa höyrystymistä jne.
Tavallisesti noin puolet ihmisen vuosittain tuottamasta hiilidioksidista
sitoutuu takaisin metsiin, planktoniin ja meriin.
Mutta merenpinta on muuttumassa yhä happamammaksi
kun siihen liuenneen hiilidioksidin pitoisuus nousee.
Samanaikaisesti myös lämpötila veden pinnalla kohoaa
muodostaen kerroksen lämmintä, hapokasta vettä, joka leviää pitkin merenpintaa
tehden lopun planktonista, joka sitoo hiilidioksidia ilmakehästä.
Mikä pahempaa, lämmin vesi pidättää vähemmän hiilidioksidia kuin kylmä vesi,
joten meren lämmetessä se alkaa luovuttamaan aiemmin sitomaansa hiilidioksia.
Meren ekosysteemien tapaan maankin ekosysteemit yleensä toimivat hiilinieluina
ottaen hiiltä ilmasta ja käyttäen sitä kasvamiseen.
Vaan näiden järjestelmien lämmetessä ne menettävät vakauttaan:
kasvien kyky sitoa hiilidioksidia huononee huononemistaan
kun taas maaperän mikro-organismit käyvät yhä tehokkaammiksi sen tuottamisessa
aiheuttaen ekosysteemin kokonaisuudessaan muuttuvan hiilinielusta hiililähteeksi.
Lämpötilojen noustessa ja sateitten vähentyessä, kuivien metsien palaminen jatkuu.
Kaikki metsiin sitoutunut hiili lähtee savun mukana
lisäten kasvihuonekaasuja ilmakehässä ja edelleen lisäten lämpenemistä,
mikä jälleen heikentää hiilinieluja.
Siperiassa laaja yhteensä Ranskan ja Saksan kokoinen jäätynyt turvesuo,
jota kutsumme ikijääksi, on sulamassa,
jonka takia se vapauttaa valtavan määrän metaania.
Metaani on kasvihuonekaasu, jolla on ilmakehässä lyhyt elinkaari,
mutta siellä ollessaan se on lämmitysvaikukseltaan 20 kertaa hiilidioksidia voimakkaampi.
Mitä enemmän metaania vapautuu, sitä enemmän sitä on mukana lämpenemisessä,
mitä enemmän ikijää sulaa, sitä enemmän metaania taas vapautuu.
Valitettavasti arktinen tundra ei ole ainoa jäätyneen metaanin varasto.
Merenpohjan alla saattaa piillä jopa 10 triljoonaa (miljardia miljardia) metaanitonnia
varastoituneena jäätyneiksi kiteiksi eri puolille maailmaa.
Jos nostamme merten lämpötilaa tarpeeksi - eikä kukaan tiedä tarvittavaa nousua -
saatamme laukaista varastoituneen metaanin äkillisesti ilmakehään.
Viimeksi kun näin kävi, lämpötilat nousivat kaikkialla saman tien 10 astetta.
Näin, tässä oli muutamia takaisinkytkentöjä
jotka selittävät miksi pallomme ilmastolla on rajapisteensä.
Järjestelmän kullakin takaisinkytkennällä on omat sisäiset keikahduspisteensä
ja tämän mutkikkaan, keskinäisesti vahvistuvan systeemin sisäiset yhteydet
ovat puuttuneet ilmastoa ennustavista malleistamme.
Tähän mennessä olemme nostaneet maailmanlaajuista lämpötilaa n. 0,8°C,
mutta päästöjen syntymisen ja lämpiämisen välisen 40-50 vuoden aikaviiveen takia
ilmakehässä jo olevat päästöt
sitovat meidät n. 0,6 asteella kohoaviin lämpötiloihin seuraaviksi vuosikymmeniksi.
Tämä saattaa olla tarpeeksi saattamaan meidät aivan kukkulan laelle
tai jopa sen yli.
Jos ohitamme tämän kriittisen kynnyksen, lämpötilat voisivat ponkaista jopa 6°C.
Jos näin käy, luonnonympäristö tulee kärsimään massiivisesta sukupuuttoaallosta
joka pyyhkii valtaosan kasveista ja eläimistä, joiden kanssa nyt jaamme planeetan.
Tosin rottia, kärpäsiä, torakoita ja sääskiä tulee riittämään
samalla kun maailman ekosysteemi kokee romahduksen.
Ensimmäiset vaikutukset ihmiseen tulevat jyrkästi heikentyvänä makean veden saantina
sademäärien muuttuessa, jäätiköistä alkavien jokien kuivaessa
ja nousevan meren liatessa pohjavesivarannot.
Kun sadot epäonnistuvat, metsät palavat, autiomaat leviävät ja rannikot tulvivat
valtavat ihmismassat alkavat pakkaamaan omaisuuttaan
jatkaakseen matkaansa muualle paremman elämän toivossa.
Mutta minne?
Ihmiskunta voi selvitä tästä.
Mutta mitä tarkoittaa ihmisyys maailmassa, jossa asuttavina säilyvät maat
käyttävät suurimman osan voimistaan pitääkseen ne miljoonat nääntyvät poissa,
jotka eivät enää voi asua omissa maissaan meidän tekojemme tähden?
Maailma on aseita tulvillaan.
Tarpeeksi tuliaseita aseistamaan joka seitsemännen planeetan ihmisen.
Kun maailman kyky kantaa valtava joukko tällä hetkellä eläviä ihmisiä heikkenee,
emme tule kuolemaan rauhassa kesken uniemme.
No mutta, nyt tulee hyviä uutisia:
Mikään tästä ei ole väistämätöntä, vielä.
Nyt ei ole aika panikoida tai luopua toivosta.
Nyt on toiminnan aika, kun vielä voimme.
Meidän täytyy nähdä valtava kysymysmerkki siinä,
ovatko hallitukset ja suuryritykset kykeneviä vastaamaan
tähän uhkaan jäljellä olevassa ajassa.
Ne ovat käyttäneet jo 20 vuotta, mutta valmiita tuloksia ei vieläkään juuri ole.
Tämä siksi, että ne pitäytyvät opissa, joka asettaa etusijalle lyhyen aikavälin
voitot ja loppumattoman taloudellisen kasvun Maan elämän säilymisen sijaan.
Ei ole mitään erityistä salaisuutta siinä, mitä meidän tulisi tehdä
vähentääksemme päästöjä samassa linjassa tieteen kanssa:
Meidän pitää yksinkertaisesti kuluttaa vähemmän.
Mutta se ei tule kysymykseen yhteiskunnassa,
jonka perusta on jatkuvasti kasvavassa materiaalivarojen ja energian kulutuksessa.
Kenelläkään ei ole kaikkia vastauksia,
mutta tiedämme ettei tämä ole ainoa tapa elää
ja ottaen huomioon että tämä tie melko varmasti tappaa meidät kaikki,
meidän olisi parasta käydä pikaisesti katselemaan muita vaihtoehtoja.
On varsin selvää, että todella voittaaksemme kamppailun ilmastonmuutosta vastaan,
suurten muutosten tekeminen meidän kunkin elintapoihin ei tule olemaan tarpeeksi.
Tulemme myös toistuvasti kohtaamaan vaikutusvaltaista suurpääomaa,
jota ei pysäytä mikään estäessään tarvitsemiemme muutosten toteutumista.
Meidän pitää olla enemmän kuin vain kuluttajia.
Elämme erikoisia aikoja.
Ilmaston riistäytyvän lämpenemisen estäminen on koko ihmishistorian tärkein tehtävä.
Ja tehtävä on osunut meidän hoidettavaksemme.
Jos väistämme, niin kaikki muu mitä teemme elämässämme saavuttaaksemme,
tulee tuhoutumaan tai muuttumaan merkityksettömäksi.
Meitä edeltäneen polvet eivät tienneet tästä ongelmasta
ja jälkeemme tulevat ovat voimattomia tekemään sille mitään.
Mutta meillä on vielä aikaa!
Parempi kyllä pistää heti toimeksi.
Finnish translation by: Heikki Raunio