Stik mig den der!
Det her handler ikke om isbjørne mere.
I dette øjeblik, lige nu, står hele den menneskelige civilisation på spil.
Vores måde at vurdere de fremtidige konsekvenser af klimaforandringerne
har hidtil savnet et helt afgørende aspekt.
Vi er nu farligt tæt på et vendepunkt i verdens klimasystem,
et punkt uden mulighed for tilbagevenden,
hvorefter katastrofale forandringer bliver uundgåelige.
Tænk på det sådan:
I de sidste tre millioner år
har Jordens klima altid været i en af to stabile tilstande.
Små forandringer i solens styrke flyttede Jorden fra den ene til den anden tilstand.
Når vi er i denne køligere tilstand, er Jorden i en istid.
Når vi är i den varmere tilstand, er Jordens klima omtrent som nu,
og som det har været gennem hele menneskehedens historie.
Problemet er, at vores anvendelse af fossile brændstoffer
skubber os længere og længere ud af vores lille stabile fordybning
og op ad denne bakkeskråning.
Vendepunktet er det punkt, hvor vi passerer bakkens top,
hvorefter vi ikke længere behøver at blive ved med at skubbe,
for at Jorden skal fortsætte mod en meget varmere tilstand.
Den vil bare fortsætte med at rulle, helt af sig selv.
Dette vendepunkt findes p.gr.af en række feedbackmekanismer i klimasystemet,
koblinger, der kan forstærke effekten af menneskenes opvarmning og føre til uigenkaldelige forandringer.
En af dem er albedoeffekten.
Hvide overflader reflekterer mere solstråling end mørke overflader,
så når drivhuseffektens opvarmning smelter is og sne,
efterlader den mørkt hav og mørk landjord.
Disse overflader absorberer nu mere solstråling end tidligere -- hvilket giver mere opvarmning,
som smelter mere is og sne, og så videre.
Ukondenseret vanddamp er faktisk en vigtigere drivhusgas end kuldioxid.
Selv om vi ikke slipper så meget vanddamp ud,
øges fordampningen, når Jorden varmes op,
hvilket fører til øget luftfugtighed og et tykkere varmetæppe omkring Jorden,
hvilket igen øger temperaturen, hvilket igen øger fordampningen, og så videre.
Normalt opsuges omtrent halvdelen af den kuldioxid som menneskeheden
slipper ud hvert år, af skove, plankton og af havet selv.
Men havets øverste lag bliver surere,
i takt med at indholdet af frit kuldioxid stiger.
Samtidig stiger også temperaturen ved havoverfladen,
og skaber et lag varmt, surt vand, som spreder sig over overfladen,
og dræber de plankton som optager kuldioxid fra atmosfæren.
Værre endnu er det, at varmt vand kan indeholde mindre CO2 end koldt,
så når det opvarmes, begynder det at slippe det kuldioxid, som det optog tidligere.
Præcis som havets økosystem fungerer landjordens økosystem som kulstofdræn,
som opsuger kulstof fra atmosfæren og anvender det til vækst.
Men når økosystemerne opvarmes, ødelægges deres ligevægt,
planter bliver mindre effektive,
mens mikroorganismer i jorden bliver mere effektive til at pumpe kulstof ud,
så hele økosystemet forvandles fra kulstofdræn til kulstofkilde.
Når temperaturen stiger og regnen udebliver, tørrer skovene ud, og brande slukker ikke.
Hele skovenes lagrede kulstof går op i røg,
hvilket øger indeholdet af drivhusgasser i atmosfæren, hvilket øger opvarmningen,
hvilket ødelægger kulstofdrænene endnu mere.
I Sibirien smelter et enormt område frossen mosejord, permafrosten,
på størrelse med Frankrig og Tyskland tilsammen,
og når det smelter, slipper ufattelige mængder metan ud.
Metan er den drivhusgas, som har kortest levetid i atmosfæren,
men mens det er der, er metan tyve gange mere skadeligt end kuldioxid.
Jo mere metangas, der slipper ud, jo mere opvarmning,
og jo mere permafrost der smelter, jo mere metangas slippes ud.
Desværre er den arktiske tundra er ikke det eneste sted med store lagre af frossen metan.
Skjult under havets bund kan der findes op til 10 billioner tons metan
lagret som frosne krystaller, kloden rundt.
Hvis vi øger temperaturen i havene nok -- og ingen ved, hvor meget, der skal til --
kan det føre til et pludseligt udslip af den lagrede metan i atmosfæren.
Sidste gang det skete, steg jordens temperatur med 10 grader.
Det her er altså nogle af de feedbackmekanismer
som forklarer hvorfor vores globale klimasystem har et vendepunkt.
Hver kobling i systemet har sin egen indre vendepunkt,
og det er forholdene indenfor dette komplekse, gensidigt forstærkende system,
som vi indtil nu har savnet i vores klimamodeller.
Hidtil har vi kun øget den globale middeltemperatur med omkring 0,8°C ,
men p.gr.af de 40 til 50 år som går mellem udslip og temperaturstigning,
kommer de udslip, der allerede er foretaget, uundgåeligt til at føre
til en temperaturstigning på yderligere omtrent 0,6°C i de kommende årtier,
Hvilket er mere end nok til at placere os på bakkens top,
eller måske endda skubbe os over.
Hvis vi faktisk passerer denne kritiske tærskel, vil temperaturen skyde op med måske 6°C.
Hvis det sker, vil økosystemerne rammes af masseudryddelser,
som vil udslette størstedelen af alle planter og dyr, som vi deler Jorden med.
Der vil dog komme mange flere rotter, fluer, kakerlakker og myg,
når Jordens økosystem rammes af klimakollaps.
De første følgevirkninger for mennesker vil være drastisk reduceret adgang til drikkevand,
når nedbørsmønstre forandres, smeltevandsfloder tørrer ud,
og stigende havniveau forurener grundvandet.
Misvækst, skovbrande, ørkenspredning og kystområder, der oversvømmes for evigt,
vil tvinge milliarder af mennesker på flugt
i søgen efter et bedre liv et andet sted.
Men hvor?
Måske vil menneskeheden overleve.
Men hvad vil "menneskehed" betyde i en verden, hvor de lande, der forbliver beboelige,
som Storbritannien, satser sine ressourcer på at holde klodens sultende millioner ude?
Millioner, som ikke længere kan ernære sig i deres egne lande, p.gr. af det vi har gjort.
Verden er fuld af våben.
Tilstrækkeligt mange til at bevæbne hver syvende person på Jorden.
Når verdens evne til at holde alle nulevende mennesker i live mindskes,
kommer vi ikke til at dø fredeligt i vores søvn.
OK, her er de gode nyheder:
Intet af dette er uundgåeligt -- endnu.
Tiden er ikke inde til panik eller fortvivlelse,
men til handling, mens vi stadig kan.
Vi er nødt til at indse, at det er vældigt usikkert
om regeringer og store virksomheder er i stand til at gøre noget ved
faren, inden tiden løber ud.
De har allerede haft 20 år til det, og har ikke opnået nogetsomhelst.
Det skyldes, at de stadig holder fast i en doktrin som sætter
kortsigtet gevinst og ubegrænset vækst, over menneskehedens overleven på kloden.
Der er ikke nogen tvivl om, hvad der skal til
før at sænke udslippene i overenstemmelse med videnskaben.
Vi skal bare forbruge mindre.
Men det er helt utænkeligt i et samfund
som bygger på et stadigt stigende forbrug af ressourcer og energi.
Ingen har alle svarene,
men vi ved, at dette ikke er den eneste måde at leve på,
og eftersom den næsten helt sikkert vil tage livet af os,
bør vi hurtigst muligt søge efter alternativer.
Det er allerede klart, at for at vinde kampen mod klimaforandringerne,
vil det ikke være nok at radikalt forandre vores livssstil.
Vi vil også være nødt til at konfrontere de stærke særinteresser,
som ikke holder sig tilbage fra at forhindre de nødvendige forandringer.
Vi er nødt til at blive mere end bare forbrugere.
Dette er et historisk øjeblik.
At forhindre uigenkaldelige klimaforandringer er den vigtigste opgave i menneskehedens historie,
og det er blevet vores opgave.
Hvis vi ikke klarer den opgave, vil alt andet vi stræber efter i vore liv
ødelægges eller blive meningsløst.
De som levede før os, kendte ikke til problemet,
og de som kommer efter os, vil ikke kunne gøre noget ved det.
Men vi kan stadig nå det.
Vi må hellere se at komme i gang.
Danish translation by: Peter Ravn Rasmussen