Tohle už vážně není o polárních medvědech.
Právě v tuto chvíli osud naší civilizace visí na vlásku.
Ve způsobu, jakým jsme doposud propočítávali budoucí dopady změny klimatu
chyběl jeden skutečně důležitý kousek skládačky.
Jsme nebezpečně blízko k bodu zvratu světového klimatického systému.
To je bod, za nímž není návratu,
po němž se skutečně katastrofické změny stávají nevyhnutelnými.
Podívej se na to takhle:
V průběhu posledních třech milionů let
bylo vždy podnebí naší planety v jedné ze dvou ustálených poloh.
Drobné výkyvy v působení Slunce nás šťouchaly od jedné k druhé.
Když jsme v tomto chladnějším bodě, na planetě vládne doba ledová.
Když jsme ale v tom teplejším, pozemské klima se velmi podobá tomu, jako je dnes.
A tak to bylo po celou dobu, co po Zemi chodí člověk.
Potíž je v tom, že naše používání fosilních paliv
nás tlačí dál a dál od našeho malého stabilního důlku
a stále nahoru svahem tohoto kopce.
Bod zvratu je místo, na kterém překročíme vrcholek kopce.
Už nebude třeba, abychom dále tlačili
k tomu, aby se planeta hýbala vstříc mnohem teplejším podmínkám.
Bude se pak totiž kutálet dál sama od sebe.
Tento bod zvratu existuje kvůli soustavě kladných zpětných vazeb v mechanismu klimatického systému,
které mohou zesílit důsledky lidmi způsobeného oteplení a vést k mnohem prudší změně.
Jedna ze zpětných vazeb je založená na vlivu albeda planety.
Bílé povrchy odrážejí více slunečního záření, než-li tmavé povrchy,
Spolu s tím, jak skleníkovými plyny způsobené oteplení rozpouští led a sníh,
nechává za sebou tmavý oceán nebo zem.
Tyto povrchy nyní pohlcují více slunečního záření než dříve - a více přispívají k oteplení,
které rozpouští více ledu a sněhu, a tak pořád dokola.
Vliv vodní páry na teplotu je větší, než vliv CO2.
Ačkoliv přímou cestou mnoho páry do vzduchu nevypouštíme,
spolu s tím, jak se planeta otepluje, vzrůstá i míra vypařování.
S rostoucí vlhkostí bobtná i peřina mraků
a ta postupně zvedá teplotu, která vede k dalšímu růstu vypařování. A tak pořád dokola.
Obyčejně je okolo poloviny CO2 vypuštěného lidmi do atmosféry
zpětně pohlceno součinností lesů, planktonu a vody v oceánech.
Povrch oceánu se ale stává víc a víc kyselým,
neboť v něm roste hustota rozpuštěného CO2.
V ten samý čas se zvedá i teplota vody na povrchu
a vytváří vrstvu teplé, kyselé vody, která se rozlévá po hladině oceánu
a zabíjí plankton, který pohlcuje CO2 z atmosféry.
Co je horší, teplá voda udrží méně CO2, než studená,
čili jak se ohřívá, začíná vypouštět část CO2, který předtím pohltila.
Obdobně jako ekosystémy moří, suchozemské ekosystémy za běžných podmínek pohlcují uhlík.
Pojídají uhlík z atmosféry a využívají jej ke svému růstu.
Ale s spolu s tím, jak se tyto ekosystémy ohřívají, stávají se rozkolísanými.
Rostliny jsou méně a méně efektivní,
zatímco půdní mikroorganismy jsou stále více výkonné v uvolňování pozřeného CO2.
Tak celý ekosystém přestává být uhlíkovým pohlcovačem a stává se uhlíkovým vypouštěčem.
Jak teploty rostou a deště slábnou, lesy usychají a požáry nemá co uhasit,
všechen lesy uložený uhlík vylétává v kouři do oblak.
Přidává se k dalším skleníkovým plynům v atmosféře a dále podporuje oteplování,
které tím více ničí tato "úložiště uhlíku".
Na Sibiři je oblast zmrzlých rašelinišť velikosti Francie a Německa dohromady.
Toto území permafrostu pomalu taje
a spolu s tím se uvolňují obrovská množství metanu.
Metan je skleníkový plyn, který se v atmosféře rozpadne poměrně rychle,
ale když se tam dostane, jeho oteplovací efekt je 20krát větší, než oxidu uhličitého.
Čím víc metanu unikne, tím víc se otepluje,
tím víc permafrostu roztaje a tím víc metanu unikne.
Severská tundra není jediným místem s velkými zásobami zmrzlého metanu.
Skryto pod mořem může být až 10 triliónů tun metanu
uloženo v podobě zmrzlých krystalů.
Když teplota oceánu překročí hranici - a nikdo netuší, kde ta hranice leží -
mohli bychom těmto zásobám náhlé otevřít dveře do atmosféry.
Posledně, když se uvolnil, vzrostla pozemská teplota velmi náhle.
Čili toto jsou některé ze zpětnovazebných mechanismů,
které vysvětlují, proč náš globální klimatický systém má svůj bod zvratu.
Každá zpětná vazba v systému má svůj vlastní bod zvratu,
a právě vztahy v rámci tohoto komplexního, vzájemně se posilujícího systému
chyběly v našich prognostických modelech vývoje klimatu.
Dosud jsme světovou teplotu vytlačili asi jen o 0,8°C,
ale vzhledem k 40ti nebo 50ti ročnímu zpoždění mezi vypuštěním emisí
a nárůstem teploty, dosud vypuštěné atmosférické emise
způsobí nárůst teploty o dalších 0,6°C během následujících desetiletí.
To by snadno mohlo stačit pro dotlačení nás přesně na vrcholek kopce,
nebo dokonce až za něj.
Když překročíme tento kritický práh, světová teplota by mohla vyletět až o 6°C.
Pokud se to stane, zažijeme masové vymírání druhů,
které postihne většinu rostlin a zvířat, se kterými sdílíme Zemi.
Potkávat budeme na oplátku mnohem více potkanů, much, švábů a komárů
v návaznosti na pozvolný rozpad ekosystémů.
Prvními dopady bude prudké omezení dostupnosti pitné vody,
neboť se změní rozložení srážek, některé ledovcové řeky vyschnou
a stoupající hladina moří způsobí zasolení vnitrozemských jezer.
Chřadnoucí úroda, hořící lesy, šířící se pouště a neustále zaplavované pobřeží
povedou k tomu, že si miliardy lidí sbalí svých pět švestek
a začnou hledat lepší místo k životu.
Ale kde?
Lidskost může přežít.
Ale co bude "lidskost" znamenat ve světě, kde země, které zůstanou obyvatelné,
jako Británie, spotřebují většinu zdrojů na ubránění svých hranic před hladovějícími,
kteří nemohou žít dále ve svých zemích kvůli tomu, co jsme my zavinili?
Svět je zaplavený zbraněmi.
Máme pušku pro každého sedmého obyvatele planety.
S tím, jak svět ztrácí schopnost nasytit rostoucí masy lidí,
jen stěží zemřeme poklidně ve spánku.
Fajn, tady jsou dobré zprávy:
Nic z toho se nemusí stát - prozatím.
Teď se nehodí panikařit nebo zoufat.
Tento čas je určený k tomu jednat, dokud ještě můžeme.
Potřebujeme rozpoznat, že je tu velký otazník,
zda vlády a firmy jsou schopné účinně a dostatečně rychle
odpovědět na tuto hrozbu.
Už se o to pokouší 20 let a stále nám nedokáží předvést víc, než nic.
Je to způsobené jejich setrvalou oddaností přesvědčení, které upřednostňuje
krátkodobé zisky a nekonečný ekonomický růst před přežitím života na Zemi.
Není nic zapeklitého v tom, co je třeba udělat.
Musíme snížit emise tak, jak nám radí věda.
Jednoduše je třeba spotřebovávat méně.
Ale to je mimo debatu ve společnosti,
která je založená na stále rostoucí spotřebě materiálních zdrojů a energie.
Nikdo nezná všechny odpovědi,
víme ale, že toto není jediný způsob, jak žít.
A s ohledem na to, že nás náš současný život vede na smrt,
možná bychom se raději mohli začít rychle dívat po změnách.
Je teď nad slunce jasné, že abychom zarazili změnu klimatu
nebude stačit udělat velké změny ve způsobu, jakým žijeme naše životy.
Musíme zároveň aktivně čelit mocným zájmům, které se nezastaví
před ničím, aby zabránili změnám, které potřebujeme.
Musíme být více než jen spotřebitelé.
Žijeme v prazvláštních časech.
Předejít nezřízenému oteplení planety je nejdůležitější úkol lidských dějin.
A padlo právě na nás, abychom se jej chopili.
Pokud to neuděláme, všechno, čeho jsme v našich životech chtěli dosáhnout,
bude zničeno nebo se stane bezvýznamným.
Ti, kteří tu byli před námi o tomto problému vůbec netušili
a ti, kteří přijdou po nás, budou bezmocní s ním cokoliv udělat.
Ale pro nás je tu stále čas!
Raději bychom sebou měli hodit.